Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX PRESENTA
Foc!
- De pressa, fora d'aquí! - A les escales!
Fora!
Heinrich, va, carrega. Ràpid!
A les escales!
Quan jo digui.
- Carregueu! - Hans?
Heinrich, ataca! Avanceu!
Va, carregueu!
- Hans? - Va, endavant!
- Hans? - Va, Heinrich, cap a fora!
Ataqueu!
Va!
Va, més de pressa!
Cobriu-vos!
Heinrich!
- Vine aquí! - Heinrich!
Heinrich!
Cap aquí.
NORD D'ALEMANYA PRIMAVERA DE 1917
TERCER ANY DE GUERRA
- Paul! - Paul!
Paul, ei.
- Què? - No.
- I ara què? - No ho sé.
- Sap que hi anem tots? - Sí.
I et quedes a casa?
Mare meva, tan controlat et té ta mare?
Va, ja t'ho firmo jo.
- Ho han de fer els pares. - Però no ho han fet. Dona-m'ho.
- No funcionarà, ho veuran. - Com?
Com?
S'escriuen cartes amb son pare?
- Deixa'm la ploma. - No en tinc.
Ludwig.
No acabarà bé. Et fotrà una pallissa.
Tens una idea millor? No em penso quedar aquí sol.
Sí.
Felicitats, soldat Bäumer, te'n vas al front.
Estic mort.
Es troben aquí, en un moment clau per a l'existència.
Recordin aquest moment!
És un moment important.
D'aquí a uns anys se'ls jutjarà en funció del que van decidir ser avui.
Els joves de ferro alemanys.
Amics meus,
tenim la sort de viure aquest moment.
Els seus actes seran com l'aigua que nodrirà una arrel forta i noble.
Calli i escolti, Leinemann!
El kàiser necessita soldats, no nens.
Estic segur que aviat veuré la majoria de vostès aquí, a casa.
L'espasa de volta a la beina amb honor.
Amb una creu de ferro penjant del pit, plens d'orgull.
Ara bé, no s'equivoquin.
En la foscor de la nit, mentre esperin un atac,
potser els vindran dubtes a la ment.
Però no és moment de ser febles i dubtar.
Qualsevol indecisió o dubte és una traïció a la pàtria.
La guerra moderna és com una partida d'escacs.
No es mira individualment, sinó en conjunt.
Demostraran que mereixen l'uniforme que porten
i combatran el front enemic a Flandes.
I després, en només unes setmanes,
marxaran finalment a París!
Sí!
El nostre futur,
el futur d'Alemanya,
és a les mans de la seva millor generació.
Amics meus, aquests són vostès!
Sí!
Va, a la batalla!
Pel kàiser, Déu i la pàtria!
Sí!
- Bravo! - Sí!
Següent.
Bäumer, Paul. Wiesengrund, 53.
Nascut el 18 de novembre de 1899.
- Correcte? - Sí, senyor.
Paul?
Tingui, el seu pare pot estar orgullós.
Sí.
Tot correcte?
- Sí, me'n moro de ganes. - Següent.
Avanci.
Següent.
Perdoni.
Això és d'algú altre.
Següent.
Sí, segurament li anava petit. Passa molt.
Tingui, i sort.
Gràcies.
És com si me l'hagués fet el sastre.
Què, Ludwig, t'enduràs totes les noies ara?
Sí.
Mentre no ens disparis a nosaltres!
Noia, jo t'estimo, és clar,
però encara no ens podem casar.
Espera't un any més i llavors tot…
No t'esperarà, Franz.
No t'esperarà.
Ets un Don Joan.
Una tassa de te, sucre i cafè,
i una copeta de vi.
Noia, jo t'estimo, és clar,
però encara no ens podem casar.
Espera't un any més i llavors tot arribarà.
LA MALMAISON, NORD DE FRANÇA 25 KM DEL FRONT OCCIDENTAL
- Com es diu, soldat? - Kropp. Albert Kropp, senyor.
Li agraden les noies brutes, Kropp?
Li agraden les noies brutes?
No, senyor.
I llavors, per què dorm amb una?
Vingui a la guàrdia a les tres.
Senyors, lluitaran en un forat de merda.
Val més que ho facin amb un G98 net.
L'acaronareu.
L'estimareu.
El tindreu tan net com les cuixes de la Verge Maria.
- Queda clar? - Sí, senyor!
Benvinguts al 78è regiment d'infanteria en reserva.
Som al front occidental.
Benvinguts a París!
Sí.
Collons, què passa?
He de portar la companyia al front a les sis.
Ho farà, però a peu.
Necessitem els vehicles.
- Amb tot el respecte, les meves ordres… - Se les pot fotre pel cul.
Tinc 40 homes morint-se al fang.
Baixin immediatament.
Tothom fora!
Va, de pressa.
Ja han sentit el cirurgià.
Va, soldats, no s'adormin!
Va!
- Franz Müller, oi? - Sí.
El comandant en cap espera que sobrevisqui almenys sis setmanes.
- Vol estar viu en sis setmanes? - Sí, senyor.
Doncs camini sense arrossegar els peus!
- M'ha sentit? - Sí.
De pressa!
Això no és una festa del te!
Gas!
Poseu-vos les màscares!
Senyors, això era un fillàs de puta.
Si els francesos sabessin apuntar,
ens rascarien amb una cullera i ens enterrarien en una carmanyola.
Però una cosa és més clara que l'aigua:
els fills de puta no porten gas.
Mirin endavant!
- És sord? - No, senyor.
M'estava intentant posar la màscara.
Paul Bäumer, estic segur que aquesta nit estarà mort.
Mengi una mica, hòstia.
Atenció! Màscares fora.
Màscares fora!
Vostè no.
No se la tregui fins a la guàrdia de la nit.
Amb l'estúpid d'allà.
En línia! Marxem!
Ajuntin-se i cap endavant.
Va, de pressa!
Paul, vine! Dona'm la teva motxilla.
El pròxim cop portes la meva.
Els felicito, soldats.
Han arribat a la seva nova casa.
Cascos fora!
Veig que s'ho han passat bé sense mi, Steinberger.
Hem tingut bombardejos tota la nit.
Estan perdent els nervis.
Portar botes seques és un bon remei.
Vol que ens ofeguem tots?
Tothom a treure aigua de la trinxera!
A què espera, Bäumer?
Per què segueix parat? Va…
Dona un os a un gos,
i segur que el partirà.
Dona poder a un home…
És una bèstia.
Vols fer un glop?
Katczinsky, vingui a donar un cop de mà.
Avui rebrem de valent.
Ho sento.
Tranquil.
No m'ho imaginava així.
Calla, Ludwig.
Les mans.
No me les sento.
Posa-te-les als ous.
Això faig jo.
Creus que així dispararà millor?
- Ho has sentit? - Què?
Un soroll. Escolta.
No hi ha res.
El nostre primer francès.
Calma't, Paulet.
Ara sí.
Qui hi ha?
Eh.
Mostreu-vos!
No!
M'han tocat!
- No, Paul. - Què passa?
Oh, no.
Què ha passat?
Els d'allà m'han disparat.
Han vist el flaix del fusell.
Abaixin els caps.
I si no volen rebre la propera bala, moguin-se deu metres.
Disparar i moure's. Entesos?
Sí.
Vine.
A cobert!
Aquí dins!
Bäumer, Kropp! Tots dos, cap aquí, va!
Al búnquer!
Cap a dins!
"Vigila el que menges."
Això deia la meva mare.
- No ens separarem, oi? - No.
- Ens quedarem junts. - Sí.
No puc fer-ho, Paul. No puc. Vull tornar a casa.
Vull tornar a casa.
Barrera de foc.
Què?
Cada pocs minuts, la barrera d'artilleria avança.
I just al darrere,
la infanteria avança.
Què vol dir això?
Que venen.
A on va?
Ara torno.
Ja no queda gaire.
- No, deixi'm marxar. - Calmi's.
- Deixi'm marxar, vull sortir. - Calmi's.
Calmi's.
No!
Fora!
Tots fora!
Va, cap a fora!
Cap a fora!
Tots fora!
El Paul, és el Paul.
Albert!
Albert! Hem trobat el Paul!
Hem de moure aquesta biga.
Paul.
Estàs bé?
Estàs bé, Paul?
Va, Paul, amunt.
T'ajudo.
Va, amunt. Asseu-te.
- Estàs ferit? - Segueixin!
Paul, estàs ferit?
- Kropp, ajudi'ns. - Em sents?
Fins després, Paul.
Aquí n'hi ha un altre.
Necessitem ajuda.
Katczinsky, som-hi.
I vostè? Està ferit?
No.
Doncs a fer col·lecta.
Home!
Qui treballa té recompensa.
Va, en marxa!
Que no tenim tot el dia.
Albrecht, Karl.
18 MESOS DESPRÉS
Diepholz, 14 de setembre de 1898.
Blumenthal, Samuel.
Dresden, 6 de novembre de 1900.
Ahir hauria fet anys.
Von Gallwitz, Gustav.
Onsabrück, 20 de juny del 99.
Götz Lüttwitz…
Ja està bé.
COMANDAMENT SUPREM DE L'EXÈRCIT 7 DE NOVEMBRE DE 1918
Senyor Erzberger.
Que Déu ens ajudi.
En les últimes setmanes, 40.000 morts més.
Això hauria de convèncer l'estat major.
Crec que saben que ha arribat el fi.
Tots ho sabem.
El mariscal de camp.
XAMPANYA, FRANÇA TERRITORI OCUPAT
- Gràcies. - Sí, senyor.
Paul, si seguim a aquest ritme, conquerirem França en 180 anys.
He fet els càlculs.
Que no et capturin, Kat.
Mai.
Escolta.
Què, Paul? Val la pena arriscar-se la vida?
Si es té gana, sí.
Kat?
Corre!
Eh! Alemany de merda!
Corre!
Hòstia, sou uns cracs!
Tanca la porta o s'escamparà l'olor.
Contrasenya.
- No sé, ho he oblidat tot. - Fes servir el teu cervell prussià.
- Ulls oberts, dits llargs. - Exacte.
Bada la boca i entra l'oca.
Un bon tros d'oca cap a la boca.
Jo vull una ala.
Compartir? Jo, vull la resta.
Au, cap dins!
Vine aquí, bocamoll. Mare meva…
Que sobrevisquem el foc.
Mare meva.
No ho oblidaré mai, això, nois.
Està bo?
Sí.
- I tu, què dius? - Boníssim.
Bé, Paul?
Bé, Kat.
La vida és curta.
On és l'Emil?
Emil, porta cafè i caviar!
Sí, i fes-nos un massatge als peus.
- Kat? - Sí?
Has robat l'oca, vine i torna-la.
Vine i torna-la.
- O el caçador vindrà i… - El granger.
El granger, sí!
O el granger vindrà i amb l'escopeta t'apuntarà.
El Tjaden seu tranquil i diu:
"Creus, només sento a parlar de creus."
"El meu pare era tinent a Galilea."
"Tinent a Galilea?", diu la professora.
"No ho sabia. Tjaden, ves a casa i pregunta-ho, sí?"
L'endemà, el Tjaden corre a classe i diu:
"Ho sento molt. El meu pare no era tinent a Galilea.
El meu pare tenia gonorrea."
Mireu.
Ei, hola!
Veniu aquí!
Baguets fresques.
Per a vosaltres.
Salsitxes d'amor!
Molt d'amor!
Eh, Franz, on vas?
- Pren-me a mi també! - Doncs vine.
Mireu.
Està quedant com un burro.
Ai carai, ets molt guapa, amor meu.
Franz!
La dels cabells negres és meva.
On va?
Franz?
Adeu!
Adeu, amics meus!
Collons.
Si tot això s'acabés, sabeu què faria?
No hi ha pau, no s'ha acabat.
Però si s'acabés.
- Hòstia, hi tornaria a haver noies. - Doncs sí.
M'estaria una setmana sense pantalons.
T'hauria d'assotar per parlar així aquí.
I tu, Paul?
No ho sé. No se m'acut res.
- Em quedaria amb els prussians. - Estàs boig, Tjaden.
Has excavat mai torba?
Prova-ho.
No pot ser pitjor que fer trinxeres.
Es tarda molt més que fer trinxeres, i no te'n pots escaquejar.
A l'exèrcit, en temps de pau, no t'has de preocupar.
Al matí, hi ha menjar o, si no, et queixes.
Tens un llit còmode.
Cada setmana llençols nets,
i…
Et converteixes en sotsoficial.
Imagineu-me, policia rural.
Un conyac aquí, una cervesa allà…
Tothom vol ser amic d'un policia, tothom.
Només hi ha un problema, Tjaden.
Quin?
Que no seràs mai sotsoficial.
No sé per què parlem d'això.
No farà que canviï res.
- Kat! - Aquí!
"Grassonet meu,
em vas demanar un paquet de menjar.
Tens de camí quatre salsitxes i sagí,
un parell de pastissos,
xucrut i bockwurst,
i un pot de…
hingfong amb terrossos de sucre.
Ous i melmelada de pruna.
No t'ho mengis tot de cop, que t'ha de durar.
Val més que no ho comparteixis.
Grassonet meu,
t'he de preguntar una cosa.
Quants diners has estalviat fins ara?
Me'n podries enviar uns quants?
Diuen que la guerra acabarà aviat,
així que anirien bé uns quants bitllets.
I ara pensaràs:
'mi-te-la, aquesta, que fresca!'
Però no m'ho prenc malament.
Ja em coneixes. No en tinc mai prou.
Sempre intento fer feix de tota llenya.
Així que no caiguis als últims metres.
El Karl Lemmer està hospitalitzat a l'est.
Alguna cosa a la panxa, i no va ser al front ni tres setmanes.
Tu no pots dir que estàs malalt pel reuma?
No has fet prou, ja?"
Si et pogués veure assegut aquí amb el cigar.
"El diumenge aniré al cemen…
El diumenge aniré al cementiri a veure el nostre petitó.
Li llegiré. Li agradava molt.
L'any que ve hi anirem junts a celebrar el desè aniversari.
Bé, això és tot.
Un petó de la teva dona.
Adeu."
No ho sabia.
Oh, Paul.
Com acabarem?
Tornant a casa algun dia…
i reprenent les nostres vides.
Només voldran saber si hem lluitat a primera línia.
Serem com viatgers en un escenari del passat.
Em pregunto…
si preferiria quedar-me en un campament amb tu
i el Tjaden i el Kropp,
i el Müller, tots junts…
i menjar patates fregides.
Amb la pell.
Sí.
N'estic fart.
Quant falta perquè hi tornem?
Franz?
Sí?
Marxem demà a les sis.
A buscar uns nens.
Què ha passat?
Haurien d'haver arribat avui.
Una companyia sencera.
Com ha anat?
- Bé. - Sí?
Sí.
Mira.
Olora.
Com es diu?
Eloise.
Tenia la pell blanca com la llet.
I uns pits…
Ei.
També ho vull olorar.
Albert.
- Kropp, a veure? - Té.
- Mare meva. - Tjaden.
Una noia així no té mai les ungles brutes.
- No. - Com a molt hi té sorra de la platja.
Tjaden.
- Va, torna-me'l. - Segur que es banya dos cops al dia.
Tjaden.
Va, que és meu.
- Tjaden! - No, ara és meu.
Quina carnisseria.
Un morter.
De la força li va treure l'uniforme.
És un dels que busquem?
No, aquests van desaparèixer ahir.
Aquest fa més temps.
Mare meva.
Ara no et tornis gallina, eh.
Quants en busquem?
Seixanta reclutes joves.
Pa de nap per esmorzar.
Pa de nap per dinar.
Pa de nap a tota hora, ja n'estic fart.
Aviseu-me quan els trobeu. No penso caminar més.
Gas.
Aquí hi ha hagut gas.
Sí.
Hola, senyoreta.
Em dic Kropp.
I tu?
Vols…
Vols venir amb mi?
Cap problema.
Kat.
Kat!
Merda.
- Però si són nens. - Sí.
Es van treure les màscares massa aviat.
Alemanya es quedarà buida.
COMPIÈGNE, FRANÇA 8 DE NOVEMBRE DE 1918
Senyor general.
Brixdorf, què hi ha de nou?
Els francesos estan posant pressió.
Avui, els escoltes han interceptat ordres d'enviar divisions senceres a Latierre.
Una flota de tancs segueix encallada a Fernancourt.
Ens hem de preparar per a un atac.
Els socialdemòcrates acabaran amb la humanitat.
Senyor general?
He enviat una delegació alemanya en tren a Compiègne
per negociar un alto el foc.
Aquesta gent, Brixdorf, estan venent la nostra pàtria.
Jo ordeno fer la guerra.
I mentre sigui així, lluitaré amb cos i ànima.
Hem de seguir forts i esperar tropes noves.
En uns mesos, tindrem reclutes noves.
Els francesos ens volen fer acceptar els seus termes de merda.
No em penso rendir.
Hem d'atacar amb tota la nostra força.
Senyor general.
Per la nostra banda,
he d'insistir…
Hem d'insistir…
La puta d'oros.
Merda.
Senyor!
Soldats, facin les maletes,
enrotllin les mantes i netegin els utensilis.
El regiment sencer avança a primera línia.
Ve tothom que pugui mantenir-se dempeus.
Amunt, collons!
No cal que es pentinin el pubis per anar a veure els francesos.
Ja hi tornem a ser.
- Moguin-se! - On anem?
A on? A la batalla.
El senyor mariscal l'espera.
Ara torno.
Estàs gelós, eh?
Em presento davant seu
amb l'esperança que vegi la nostra presència
com una oportunitat de suspendre les hostilitats.
En nom de la humanitat,
li demano que accepti un alto el foc immediat
mentre durin les nostres negociacions
per estalviar a les nostres nacions pèrdues innecessàries.
Matthias Erzberger, cap de la delegació alemanya.
El mariscal Foch pregunta què els porta aquí.
Volem els seus suggeriments
per arribar a un alto el foc al mar, la terra i l'aire.
No tinc cap suggeriment per a vostè.
Què vol dir amb això?
Crec que no li ha agradat com ho ha formulat.
Ja.
Bé, doncs…
Senyor mariscal,
si ens ho permet, ens agradaria saber les condicions…
Vol que ho demani formalment.
Senyor mariscal,
li demano un armistici.
Té 72 hores per acceptar les condicions i no són negociables.
- Setanta-dues hores? - La guerra seguirà fins que firmi.
Senyor mariscal,
per l'amor de Déu, no deixi que passin 72 hores.
La gent està morint allà fora.
Doncs firmi.
Entesos.
Que els soldats avancin.
Soldats, avancin.
Avancin, soldats.
Soldats, avancin.
Va, endavant!
Avancin, soldats.
Avancin.
Soldats, avancin.
Avancin, soldats, va.
Carreguin!
Més ràpid!
Endavant!
Va!
En línia!
Endavant!
Va!
Va, Paul, anem.
Fora!
Obrin foc!
Avall!
A cobert!
Sortim d'aquí!
Tothom quiet, tanquem files!
Granades de mà.
Apuntin a les rodes quan els tinguem a sobre.
Va, som-hi! Franz!
Franz!
Darrere seu!
Franz!
Vine! Segueix-me!
Franz!
Paul!
Carreguin!
Paul.
Paul!
Foc!
Retirada!
No, no disparin!
No!
No disparin!
Albert.
- Albert. - Anem!
Va!
Anem!
On és el Franz?
He perdut el Franz!
Katczinsky! Assegura la metralladora i marxem.
Ens reagrupem a Eguisac, a dos quilòmetres al nord-est.
Trobo a faltar els meus camarades, senyor!
I jo ma mare, no et fot!
Granades, munició! Som-hi.
Paul, vine!
Això no són negociacions, és un mandat.
Potser hauríem de tornar a Spa i consultar-ho amb l'estat major.
I què aconseguirem?
Fins i tot si acabem perdent,
no serà pitjor que si ens rendim.
A part de centenars o milers de morts més.
Alsàcia-Lorena, l'ocupació del Rin, canons, locomotores, trens…
És una rendició total!
Cada mes, 250.000 americans arriben a Europa.
Marne, Cantigny, Cambrai. Tot perdut.
L'únic que ens reté d'un alto el foc és fals orgull.
És hora de solucionar el merder que ens han deixat vostès.
Però si prefereix anar-se'n, endavant.
Nosaltres ens quedem.
És hivern.
Sense trens ni provisions, els bolxevics ens envairan.
Els homes tindran gana en tornar a casa
en lloc de morir amb honor al camp de batalla.
Honor?
He perdut el fill a la guerra. On és el seu honor?
Von Helldorf.
Obtingui còpies de les demandes dels aliats
i telegrafiï-les al quarter general.
Informi el govern.
Tenim 72 hores, senyors.
Cada minut que gastem parlant, mor un soldat.
Demanem misericòrdia, però, per l'amor de Déu,
acabem aquesta guerra.
Retirada!
S'estan retirant! Més foc!
Més foc!
Calla!
No.
Camarada.
Ho sento.
Ho sento molt.
A casa teva…
La teva dona…
Ho prometo.
Quan va néixer, Brixdorf?
El juny de 1877.
Un nen d'estiu.
Sí.
Què fa el seu pare?
Tenim una fàbrica familiar a Holstein.
De què?
Selles, senyor general.
Selles de muntar.
Se'n vendran sempre.
Té el futur assegurat.
Tinc molta sort.
I bé?
Té ganes de tornar a casa?
- Quan ja no se'l necessiti aquí? - Sí.
M'espera feina quan acabi la guerra.
Dirigiré l'empresa.
Felicitats.
I vostè?
Soc soldat.
El meu pare era oficial d'aquest regiment.
Va lluitar a les tres guerres de Bismarck.
Va guanyar les tres.
El 1871, va marxar per París
i va tornar sent un heroi.
Vaig néixer massa tard, Brixdorf.
Mig segle sense guerra.
Què és un soldat sense guerra?
Es portava bé amb el seu pare?
De nen, potser.
Els homes neixen sols,
viuen sols
i moren sols.
EL KÀISER HA ABDICAT
Endavant.
- Von Helldorf. Què hi ha? - Hindenburg.
Obri-ho.
Ens pressiona perquè firmem.
S'ha acabat!
Truca a la porta del monestir
i només hi trobaràs lladres i desvergonyits.
S'ha acabat, per fi ho han vist els imbècils de dalt.
Per fi estan negociant. Aviat tornarem a casa, soldat!
On és la infermeria?
- No! - Poseu-li cloroform d'una vegada!
Bäumer.
- Tjaden. - Bäumer.
Què ha passat?
- On t'han tocat? - A sobre del genoll.
Crec.
No sento res.
Fins on arriba el trau?
No em puc incorporar.
Deu centímetres, com a mínim.
Tornes a casa.
- Vols dir? - És clar.
Com seré policia, així?
Quina merda.
I tant que ho seràs.
Ja ho veuràs.
No deixaré que me l'amputin.
No penso ser un esguerrat.
No passarà.
Aquí han arreglat coses pitjors.
Ai, Paul.
T'he de donar una cosa.
És mort?
Has de ser valent ara.
Estàs viu.
Has d'estar agraït.
Per nosaltres.
Pels que no ho hem aconseguit.
Calla.
No ho pots dir, això. Tu no.
Sí, segur que t'agradaria.
Són a la infermeria o en fosses comunes.
- Va, serveix, que ja està. - No puc.
Per què no?
He cuinat per a 150 persones, no puc servir només a 80.
Tens serradures al cap?
Tens provisions per a la segona companyia.
- Som la segona companyia! - Sí!
Així que serveixes plats i punt!
Kat!
- Kat! - Paul!
Kat!
Paul!
Kat, estàs viu!
Estàs viu!
Paul.
El Tjaden està ferit.
És a l'església.
Doncs li durem doble ració.
Sí, vine.
Amb compte!
I una altra.
Collons, pensava que estaves mort.
Al final tots morirem.
Però no als últims metres.
Si et mors abans que jo, et mato.
Tjaden.
- Kat? - Sí.
Kat.
T'hem portat sopa.
Heu portat coberts?
Sí, també n'hem portat.
Bon profit.
No, para, Tjaden!
Tjaden, para!
Necessitem ajuda!
Per què ho has fet?
Per què?
S'ha acabat, nois.
S'està dessagnant!
Tjaden.
Què passa?
He perdut una cosa.
Kat, saps francès?
Ma mare volia que aprengués francès.
I piano.
No volia que anés a la guerra.
"No és per a tu", deia sempre. "Et mataran en dos dies."
Volia demostrar que podia.
I mira on has arribat.
"En unes setmanes, serem a París."
No puc deixar enrere dos anys amb granades com si res.
- Paul. - No ens desfarem mai d'aquesta pudor.
- Prou. - El Ludwig és mort, el Franz i…
I què vols que fem?
Estan en pau.
Nosaltres estem vius.
Això és com la febre.
Ningú en vol, però de cop en tens.
Nosaltres no volíem, els altres tampoc, però som aquí.
Mig món és aquí.
I Déu ens mira
mentre ens matem.
Així que…
Però què sé jo?
No sé res.
Soc un parell de botes amb fusell.
Va, a dormir. Tot anirà bé.
Sí.
Kat?
De què va morir el teu fill?
Verola.
Em fa por el futur.
Que no te'n faci.
Henri.
Prova-ho.
Són d'avui?
Ho sento, senyor, però crec que no.
L'escolto.
El Kàiser ha abdicat.
Els soldats no obeeixen ordres, els desertors vaguen pels camps.
El nou govern farà tot el possible per complir amb els seus deures,
però la població, sense tenir-ne cap culpa,
està en risc de fam i anarquia.
És la malaltia dels vençuts, no dels vencedors.
No em fa por.
Refuso qualsevol compromís.
Senyor mariscal, si us plau.
Sigui just amb l'adversari o odiarà aquesta pau.
Just?
Vostè parla de ser just?
Signi.
Que consti en acta
que l'armistici tindrà efecte d'aquí a sis hores,
a les onze, del dia onze del mes onze.
Molt bé.
S'ha acabat la guerra.
Què farà ara?
Què hi veu aquí, Brixdorf?
La plana de Latierre, senyor.
Eguisac.
Jo també.
I soldats alemanys marxant corrent com conills.
Els francesos se'ns pixen a sobre
i hi ha un tren ple d'imbècils que estan venent el nostre país.
Faci que tots els soldats deixin les tasques
i que vinguin al pati.
Arreglarem aquest munt de merda.
Qualsevol comunicació amb l'enemic segueix prohibida.
Primer, les hostilitats s'aturaran al front avui,
onze de novembre, a les onze del matí.
Les tropes no traspassaran la línia
en què s'hagi arribat aquest dia a aquesta hora.
Quina hora és?
- Què fas despert? - Escolta.
No se sent res.
Sembla que m'hagi tornat sord.
Han firmat, Paul.
S'ha acabat la guerra.
S'ha acabat.
Tens gana?
Jo sí.
On vas?
Vine, abans que el cabró es desperti.
- Què faràs per Nadal, Paul? - No ho sé.
Jo, oca al forn.
Amb col, patates…
Encendré totes les espelmes i besaré la meva dona.
Ai, Paul, és tan guapa.
- Sí? - Sí.
- Com és? - Bé…
Té els cabells llargs i arrissats, negres.
I és molsuda i forta.
Nadal.
Queda lluny.
No, home, no queda gaire.
Volem un altre nen. Nens, Paul.
Què és Nadal sense nens? No és res.
Saps què?
Quan tornem a casa…
en muntarem una de grossa.
Tots dos, junts, sí?
Bé…
Què?
Soc sabater, Paul.
Arreglo sabates.
Tu saps llegir, escriure, tens el diploma escolar.
No m'ha servit de res.
Què farem?
Arreglar soles de sabates tots dos?
Et rius de mi?
No sé llegir ni una carta.
Tu has d'estudiar, Paul.
O et disparo ara mateix.
Em cauen els pantalons.
Has de menjar una mica.
Aviat serem a casa i menjarem el que vulguem.
El que vulguem.
Et toca a tu.
Si el granger em torna a veure,
jo crec que em dispararà.
- Vigila amb el gos dels collons. - Sí.
Mira.
Estan molt bons.
En vols?
Merda.
Quiet aquí!
Kat!
Corre!
Fill de puta!
Merda.
Ai, hòstia.
Mira això.
Què?
- Quina sort! - Ha disparat als ous?
- Tapa el forat. - D'acord.
Que caigui aquí dins.
Tot cap a dins.
Els podem fregir.
Sí, home! Ens els mengem ara.
Així ja va bé.
Millor impossible.
Ara torno.
Kat?
Kat!
Què ha passat?
Anem.
Qui ha disparat?
El petit de la granja.
El fill del granger.
Kat.
Quina putada.
És gran?
Com el dit petit. Trauré la bala.
No, dona'm un cigarro.
Que ho faci el metge.
Em van posar a classe amb nens de set anys.
I jo ja m'afaitava.
Troba una paraula…
que rimi amb bisell.
Res no rima amb bisell. Res.
Hòstia puta.
Per què m'ha de passar això ara?
- Va, hem d'anar tirant. - Sí.
Som-hi.
Estàs bé? Kat?
Fusell.
Fusell rima amb bisell.
Quan tornem a casa, em faràs unes botes noves.
Em sagnen els peus de caminar.
Pareu!
Metge!
T'ho podies haver estalviat.
És mort.
Però si només és una bala petita.
Té la sang negra. Just al fetge.
Té els òrgans intoxicats.
Està inconscient.
És mort.
Crec que en sé una mica més.
No pot ser.
Just ara parlava amb ell.
Està inconscient.
Ho veus?
Quina mala sort.
Tan a prop del final.
Va, soldats!
El general ens envia a casa! Tornem a casa!
Va, endavant!
Més de pressa!
Atenció!
Soldats,
estem aquí com germans
en un món d'enemics,
i hem de veure com els socialdemòcrates alemanys
deixen la nostra gent indefensa
en acceptar un armistici pèrfid.
Camarades,
aviat tornaran a casa amb els pares, les dones i els fills.
La guerra s'ha acabat.
Després d'anys de sacrifici i patiment, ara poden pensar en la recompensa.
En l'admiració que s'han guanyat aquí.
Ara bé, camarades,
¿volen que els rebin com a soldats i herois
o com a covards que es van descoratjar quan tocava?
Soldats,
atacarem amb totes les nostres forces.
Latierre pertany a Alemanya.
Conquerirem les planes abans de les onze
i acabarem aquesta guerra amb una victòria.
Carreguin!
Amb Déu, que serà amb nosaltres com va ser amb els nostres pares.
No penso tornar a la batalla. Ni de conya!
Silenci!
Apuntin.
- No! - Foc!
Companyia, aturin-se!
Fusells fora!
- Col·loquin les baionetes! - Carreguin.
Quina hora és?
Queden quinze minuts.
Era de Lefèvre.
Pobre, el guardava per al final.
- Ja no el tastarà. - Gràcies, senyor.
Per vostè i pel Lefèvre.
Està bo.
S'ha acabat el malson.
Atac enemic!
- En posició! - En posició!
Foc!
Granades!
Ataquin!
No!
Alto el foc!
Són les onze!
Alto el foc!
Són les onze!
Està bé, soldat?
Sí.
Doncs apa,
a fer col·lecta.
Poc després de l'inici de les hostilitats, l'octubre de 1914,
el front occidental es va bloquejar en una guerra de trinxeres.
A la fi de la guerra, el novembre de 1918, la línia pràcticament no s'havia mogut.
Hi van morir més de tres milions de soldats,
sovint mentre lluitaven per guanyar només cent metres.
Gairebé disset milions de persones van morir a la Primera Guerra Mundial.
Subtítols: Albert Vilalta